Zvukové knihy z pohľadu nevidiaceho čitateľa
Mgr. Michal Herceg

Do základnej školy pre nevidiacich a slabozrakých v Levoči som prišiel už v predškolskom veku. V tamojšej škôlke som strávil tri roky a počas nich, ale aj doma na prázdninách, som sa veľa stretával najmä s dramatizovanými rozprávkami. Spoľahlivo fungovalo to, čo tak hojne využívajú súčasní rodičia, teda posaďte dieťa k televíznej obrazovke a aspoň na chvíľu vám dá pokoj. U nás túto funkciu plnili rozprávky nahraté na kazetách, väčšinou prebraté z rozhlasu.
Istý čas trvalo, kým sme od dramatizovaných dialogických rozprávok boli ochotní prejsť k takzvaným čítaným, aj to najprv len veľmi krátkym. Pamätám si, aké protesty, búchanie do stola a dupot sa ozývali ešte aj v prvej triede, keď sa mala pustiť čítaná rozprávka: Nie, my chceme hranú!
Akýmsi prechodným štádiom bolo, keď za dramatizovanou rozprávkou ostal na kazete kúsok voľného miesta a technici alebo iní zodpovední ľudia z knižnice sa rozhodli, že tam dohrajú krátku čítanú rozprávku. Spomínam si napríklad na Janka a Macka, ktorý bol nahratý za Pyšnou princeznou. Mimochodom, to bola typická Dobšinského rozprávka s mierne naturalistickými scénami, napríklad tam Janko alebo Macko vyvrhol v noci vyprážané kuracie krídelko a postváral aj iné veci.
Bolo to už veľmi dávno, keď sme tieto rozprávky z knižnice počúvali, ale dodnes si ich nielen ja, ale aj ďalší moji kamaráti veľmi dobre pamätáme. A keby len kamaráti! Bola by iste veľmi pútavá štúdia nejakého špeciálneho pedagóga, ktorý by vyskúmal, ako zvukové knihy vplývali nielen na nevidiace dieťa, ale aj na jeho rodinu. Lebo my sme ich väčšinou nepočúvali na slúchadlá, ale nahlas. A tak sa často do napínavého príbehu započúval aj vidiaci súrodenec, neraz proti svojej vôli. Napríklad moja sestra dodnes spomína nielen na spomenutého Janka a Macka a ich vyvrhnuté krídelko, ale povedzme aj na srnca Bľačka z knihy Kinnan Marjorie Rawlingsovej Dieťa divočiny, ktorý v noci povyťahoval zo zeme zasadenú kukuricu, alebo na pitekantropa, čiže poloopičiaka-poločloveka, ktorý poupratoval laboratórium tak, že doňho namieril hadicu s tečúcou vodou a tie smeti chcel takto vyplaviť. Môj starší brat, ktorý bol vidiaci, mal často zvukovú knihu vypočutú oveľa skôr ako ja.
Samozrejme, tak ako medzi vidiacimi aj u nevidiacich niekto číta menej, niekto viac, ale ten celkový čitateľský priemer, myslím si, aspoň kedysi býval pomerne vysoký. Lebo v Levoči, ak aj niekto nechodil do knižnice často, napriek tomu sa kniha vždy k nemu nejako dostala. Vtedy sme bývali v obrovských spálňach aj dvadsiati. Z dnešného pohľadu sa to považuje za nevhodné, ale malo to aj jeden myslím nie celkom najhorší dôsledok, že väčšina z nás mala nejaký prehrávač, magnetofón a počúvalo sa. Niekedy to znelo jedno cez druhé, vytvorili sa akési poslucháčske skupinky, ale potom, to už tak pri zaspávaní, jedna kniha prevládla a počúvali všetci. Pamätám si na také evergreeny ako bola Dymová clona od Dicka Francisa alebo Dom na paru od Julesa Verna.
Vždy sa mi páčilo – a stále to mám veľmi rád – keď mi niekto zvukovú knihu odporučil. Mám skúsenosť, že moji nevidiaci kamaráti vedeli obsahy kníh veľmi pútavo aj prerozprávať. Keď som v minulosti chodil na recitačné súťaže, často som si všimol, že detský, ale aj dospelý recitátor nevdojak preberá aj dikciu načítavateľa, niektorí ho doslova napodobňovali. Texty sme sa totiž učili z nahrávok a ak sme si nedali pozor, dosť nás to ovplyvnilo.
O knihe sa zvykne hovoriť ako o akejsi bráne do iného sveta, alebo ako o úniku z nepríjemnej reality. Nedávno som dočítal príbeh Natasche Kampuschovej, ktorú únosca väznil osem rokov v pivnici a za to, že to prežila a psychicky zvládla, môže ďakovať aj knihám. Mne knihy najprv pomáhali vydržať mimo domova, v neposlednom rade ten čas do odchodu domov aj skracovali, potom pomáhali preklenúť dlhú päťhodinovú cestu a zas naopak, keď už boli prázdniny pridlhé, opäť tu bola obľúbená literatúra, ktorá priniesla popri vyplnení času aj zdanie, že sa niečo zaujímavé predsa len deje.
Aj v našej tlači sa teraz pri príležitosti okrúhleho výročia zvukových štúdií hovorí o takzvaných spíkroch, teda o ľuďoch, ktorí načítavajú zvukové knihy. Som si istý, že niektoré knihy sa stali medzi nami takými obľúbenými aj vďaka svojskej interpretácii týchto ľudí, často hercov. Niektoré knižné výroky alebo celé pasáže medzi nevidiacimi zľudoveli. Stačí povedať začiatok a niekto už zvyšok dopovie za vás. Mali sme v základnej škole jedného experta, ktorý vedel tie správne knižné výroky pustiť v správnom čase. Vošla do spálne pani vychovávateľka, vydala zvýšeným hlasom nejaký príkaz a z magnetofónu sa ozvala podráždená odpoveď spíkra Igora Makovického: „Čo si to povedala ty stará čarodejnica?" Z toho vidíme, že literatúra bola naozaj každodennou súčasťou našich životov. Tie najsilnejšie čitateľské zážitky si ja a moji priatelia pripomíname dodnes. Nie je vôbec zriedkavé, že si nejakú knihu, ktorú sme už stokrát počuli, pustíme na dobrú noc znovu. Niekto by to mohol ľahko vysvetliť tým, že zvukových kníh pre našu vekovú kategóriu bol v minulosti obmedzený počet. Čiastočne je to aj pravda. Najmä v pobočkách pre nevidiacich a slabozrakých v knižniciach mimo Levoče nebol až taký veľký problém vypočuť si počas niekoľkých týždňov celú aktuálnu knižnú ponuku a moja mama napríklad často hovorila, že knihu Kira Buličova Milión dobrodružstiev som si už vypožičal miliónkrát. No aj dnes, keď sa už knižničné regály prehýbajú pod ťarchou nových titulov, veľmi rád siaham po knihách, ktoré som čítal v detstve. Dalo by sa to prirovnať k situácii, keď v televízii pravidelne púšťajú rozprávku Mrázik alebo film Věsničko má středisková. Hoci to všetko už poznáme naspamäť, radi si to pozrieme znovu.
My nevidiaci sa delíme na viacero táborov: čitatelia v Braillovom písme, poslucháči zvukových kníh a tí, ktorí knihy počúvajú pomocou hlasového výstupu v počítači. Každý z tých spôsobov čítania je vhodný inokedy. Ak sa niečo učíme, treba si text často zastavovať, opakovať, vracať sa späť, je vhodnejšia elektronická verzia. Inokedy si zase potrebujeme text, aj keď to možno znie čudne, „vizualizovať", mať ho pod prstami – a nie je to len pri štúdiu cudzích jazykov. Vtedy najradšej siahneme po Braillovom písme. O výhodách a nevýhodách jedného či druhého by sa dalo hovoriť v samostatnom príspevku. Môžem však povedať, že diela, ktoré som prečítal ako zvukové knihy, sa mi v pamäti ukladajú dlhšie a dôkladnejšie ako tie, ktoré som počúval cez hlasový výstup. Na jednej strane sa nám niekedy zdá, že čítanie zvukovej knihy je oproti klasickému pomalé, no na druhej strane, ak knihu čítam pomocou počítača a vrátim sa k nej o niekoľko mesiacov či dokonca týždňov, pri spätnom pohľade si už na mnohé veci z knihy nepamätám a o pár rokov môžem čítať znovu. Pravdaže, toto sa určite stáva aj vidiacim ľuďom a vlastne nejde o nejakú tragédiu, hlavne, aby bolo vždy čo čítať.
No a práve o ďalší prísun literatúry pre nás sa už niekoľko rokov stará digitálna internetová knižnica Slovenskej knižnice pre nevidiacich Mateja Hrebendu v Levoči. Tento ústretový krok smerom k nevidiacim čitateľom prišiel v čase, keď som už ja „hltal" najmä naskenované knihy v elektronickej forme. Knihy v textovom formáte ma spočiatku zlákali predovšetkým tým, že môžem sám rýchlo naskenovať akúkoľvek knihu a hoci aj v ten deň si ju prečítať, čo bol celé detstvo môj neuskutočniteľný sen. Lebo hoci zvukových kníh neustále pribúdalo, neboli to vždy tie, o ktoré som mal záujem. V rádiu alebo od známych som počúval o knižných novinkách a chcel som si ich prirodzene prečítať aj ja. Tak som teda skenoval a skenoval celé dni a niekedy aj noci. A spolu so mnou aj ďalší, ktorých táto možnosť nadchla. Tak sme spoločnými silami nazhromaždili ohromné množstvo literatúry a nastala paradoxná situácia, že už som ani nevedel, čo si skôr prečítať, toľko toho bolo. Iste si spomeniete na pocity, ktoré ste zažívali pri prvej návšteve rakúskeho supermarketu po páde železnej opony. Tak my sme zažívali niečo podobné.
Dlhé roky sa v súvislosti s nevidiacimi hovorilo o informačnom deficite. Teraz sme už v príbuznom položení, v akom sa nachádzajú aj vidiaci, teda že informácií je nadbytok a my sa v nich potrebujeme zorientovať. Mimochodom, opäť sme v určitej nevýhode, lebo oproti vidiacim nám všetko trvá akosi dlhšie. Už som spomenul, že nevýhodou zvukovej knihy v porovnaní s „počítačovou" je spomalené počúvanie. Súčasná technika vylepšila možnosť orientovať sa v nahrávke, dá sa posúvať po jednotlivých kapitolách aj menších úsekoch. Ak ide o encyklopédiu, kde si chcem rýchlo vyhľadať nejaké heslo, uprednostním pravdaže elektronickú verziu knihy. Pokiaľ ide o beletriu, tu môj opätovný záujem o zvukové knihy vyvolalo aj oddelenie pre nevidiacich a slabozrakých používateľov Mestskej knižnice v Bratislave, ktoré začalo nakupovať aj knihy z Českej republiky a pri načítavaní angažovalo aj dobrovoľníkov. Toto oddelenie sa už od svojho vzniku nespoliehalo len na kópie kníh, ktoré im pravidelne prichádzali z Levoče, ale získavalo aj vlastné nahrávky. Vždy tam pracovali veľmi milé a zorientované knihovníčky. V súčasnosti je to napríklad Milada Šudíková, ktorá premenila bratislavskú knižničnú pobočku na akési komunikačno-vzdelávaco-oddychové centrum, kde sa stretávajú príslušníci všetkých generácií. Pravidelne bývam svedkom toho, že ľuďom sa odtiaľ nechce odísť, navzájom si odporúčajú knihy a debatujú s knihovníčkou. Myslím si, že práve ľudia ako Milada Šudíková dávajú presvedčivú odpoveď na obavy o budúcnosť kamenných knižníc. Pravdaže, zvukovú knihu si už dnes možno stiahnuť cez internet z domu a človek sa osobne v knižnici teoreticky nemusí vôbec ukázať po celý rok. Kým však bude v knižnici takéto príjemné ovzdušie, kým sa tam budú premietať filmy s audiokomentárom, organizovať besedy a podujatia pre deti, tak život v knižnici zrejme tak skoro nezanikne.
Musím však pochváliť aj Levoču, pretože ak sa pozrieme na tamojšie knižné novinky, vidíme, že doba od vydania knihy po jej načítanie sa v ostatných rokoch veľmi skrátila. Kedysi to bolo tak, že najprv si ľudia film pozreli v kine, potom sa dostal na videokazety a s odstupom času aj na televízne obrazovky. Podobne to v minulosti bývalo, samozrejme aj z objektívnych dôvodov, s načítavaním literatúry v Levoči. Niekedy to od papierovej k zvukovej knihe trvalo aj desať rokov a boli diela, ktoré sa kompletne ani nenačítali. Teraz je to už celkom iné. Najprv počujete o nejakej knihe v Literárnej revue Dada Nagya a ani sa nespamätáte, už je aj kniha načítaná v levočskej zvukovej knižnici.
Žiaľ, u mňa teraz čítanie kníh celkovo veľmi pokleslo a obmedzilo sa na čas pred zaspaním, na chvíle vo vani a čiastočne na cesty vlakom, ale tak ako mnoho ďalších sa teším na dôchodkový vek, keď si všetko „zameškané" konečne prečítam.

Mgr. Michal Herceg, čitateľ zvukových kníh
(a zároveň redaktor RTVS – Rádio Regina Bratislava)